‫איך הכרתם?‬
‫הכרנו כשהיינו ילדים, הסתובבנו ב...‬
‫גדלתם באותה שכונה.‬ ‫-כן.‬
‫הסתובבתי בשכונה שלו...‬
‫גרתם בקנמר או... קנמר.‬ ‫-גרנו בקנמר.‬
‫ואני גרתי בפרינס פינת אליזבת ורחוב ספרינג.‬
‫אז בעצם, הוא היחיד, במשך כל השנים,‬
‫שבמובן מסוים, יודע מאיפה באתי ואת מי הכרתי‬ ‫ומכיר את העולם הזה,‬
‫מה שהוביל לסרטים שעשינו.‬
‫כמה זמן עבר עד שהתכנסתם לעבודה על "האירי"?‬
‫"קזינו"?...‬ ‫-"קזינו" היה לפני 22 שנה.‬
‫גם בשבילך.‬ ‫-בחיי.‬
‫אלוהים.‬
‫אני זוכר כמה הרשימה אותי הרצינות שלך,‬
‫כי כתבת תקציר ארוך לסרט.‬ ‫-כן.‬
‫ו...‬
‫אבל זה... "שמעתי שאתה צובע בתים",‬
‫זה ספר מדהים. כלומר... אני לא מאמין.‬
‫- "שמעתי שאתה צובע בתים"‬ ‫צ'ארלס ברנדט -‬
‫סיפרת לי עליו לראשונה בבית שלך בניו יורק.‬
‫נתתי אותו בצפון ניו יורק, כשדיברנו.‬ ‫-כשדיברנו ואמרת, "נעשה את הסרט הזה",‬
‫אבל קראתי את הספר לפני זמן רב.‬ ‫-קראת אותו.‬
‫מישהו נתן לי אותו כששיחקתי גולף.‬ ‫-מעניין, כן.‬
‫כבר אז הוא אמר לי, "עוד תעשו את הסרט הזה."‬
‫וואו. בסדר.‬ ‫-אמרתי, "כן, טוב... ביי."‬
‫ואז זה בא...‬ ‫-טוב, גם אני חשבתי ככה, במובן מסוים.‬
‫באמת?‬ ‫-זו לא הייתה הכוונה המקורית מאחורי איחוד,‬
‫או עבודה משותפת נוספת שלנו. אבל בסוף,‬ ‫כתוצאה משלילת דברים אחרים, מהתעניינות ו...‬
‫מה שמעניין במקרה הזה, הוא שהסרט הזה שונה,‬ ‫כי הוא אמיתי.‬
‫הוא על העולם שלנו,‬
‫אמריקה שלנו...‬ ‫-וזה מתבטא בהקשר של הפשע המאורגן,‬
‫וזה מה... אבל זה רק ההקשר.‬
‫זה סרט, שבסופו של דבר...‬ ‫-נכון.‬
‫ככל שאנו מתבגרים,‬
‫אנו מסוגלים להסתכל על העולם, ההקשר‬ ‫והדמויות האלה, האנושיות של אותם אנשים,‬
‫הם נמצאים יחד, קרובים, נאמנים זה לזה‬ ‫ואוהבים זה את זה, ואז מוכרחה להיות בגידה.‬
‫אני יודע איך אתה מרגיש, פרנק. תאמין לי,‬ ‫אני יודע איך אתה מרגיש.‬
‫אמרתי לך בעבר, ניסינו לעזור לו בכל דרך.‬
‫אתה יודע את זה.‬
‫ניסית. הוא הביא את זה על עצמו.‬
‫נראה שהכול מתחבר בגילנו.‬
‫כן.‬ ‫-זה היה מוזר.‬
‫וכך הסרט כולו אינטימי ואישי יותר.‬
‫היריעה רחבה,‬
‫אבל אנו נשארים עם שלושת הגיבורים.‬
‫ומה שיש להם, כן.‬ ‫-זו בחינה של אותה תקופה.‬
‫עשיית הסרט הייתה כמו ברכה,‬
‫כי נדמה שהכול התאים לדמויות באופן מושלם,‬ ‫מבינים?‬
‫אפילו לא נדרשנו לדבר הרבה על הדמויות.‬ ‫-כן. בייחוד משום שלאל ולי היו סצנות יחד...‬
‫כן.‬ ‫-כשקראתי אותן, אמרתי,‬
‫"אני מקווה שאל לא יתפוצץ עליי,‬
‫כמו שאני יודע שאל יכול להתפוצץ,‬
‫כי מה אעשה אז?‬
‫אני אמור להתפוצץ חזרה?"‬
‫והוא אמר לי,‬
‫"אתה לא מתפוצץ בכלל בסצנה הזו."‬
‫ואמרתי, "טוב, כל עוד הוא לא יתפוצץ עלי..."‬
‫לא, כל זה בחוץ.‬ ‫-זה בחוץ, אמרת, "חבר'ה, תגידו להם ש..."‬
‫בצורה כזו, זה לא כוון אליי.‬
‫זוכר שאמרת, "כדאי שנאלתר?" אמרתי,‬
‫"אעשה מה שתרצה,‬
‫אבל לדעתי הוא רוצה שתתפוצץ קצת."‬
‫קשה לי שלא לחשוב על זה, אני מצטער,‬
‫אבל האם יש עוד סיבה, או משהו כזה?‬ ‫-זה האיגוד שלי! מה זאת אומרת, "עוד סיבה"?‬
‫זה האיגוד שלי!‬
‫זה סרט שבוחן את התקופה.‬
‫זה סרט מבוגר... כמו יצירה קאמרית, אולי.‬
‫זה סרט גדול עם הרבה פעולה והדברים כאלה, ‬ ‫אבל הכול מתנהל בקצב...‬
‫במובן מסוים, אנו חושבים כעת,‬
‫שאנו מסתכלים על העבר.‬
‫וזה היה מושלם...‬
‫לסוג כזה של חומר, כן?‬ ‫-זה סרט ארוך,‬
‫חשבת על זה ועל מבנה הסרט?‬
‫טוב, שוב...‬ ‫-או שזה נבחן בהשפעה שיש לזה על הסרט?‬
‫הקהל היום והמקומות בו צופים בסרטים,‬
‫היכן שרואים את הדברים האלה, הכול משתנה.‬ ‫אנחנו במהפכה הגדולה ביותר...‬
‫מאז הסרט המדבר ב-1927. ופשוט לקחתי סיכון. ‬ ‫אמרתי, "אי אפשר להתאים אותו לכול,‬
‫אי אפשר להתאים אותו לכל מקום, או לכל...‬ ‫-כן.‬
‫אמרתי, "בואו נעשה את זה."‬
‫זו התחייבות לסרט הזה.‬ ‫-כן.‬
‫ואם תרצו לראות אותו,‬
‫תבלו זמן רב עם האנשים האלה בעולם שלהם.‬
‫שים לב. יש פה הרבה חבר'ה קשוחים.‬
‫הוא אמר לך?‬
‫אתה לא מפחד מחבר'ה קשוחים, כן?‬ ‫-לא.‬
‫לא חשבתי ככה.‬
‫אנו מדברים על הדמויות כפי שאנו מדברים על,‬ ‫הן אמיתיות, קודם כל.‬
‫כן.‬ ‫-הן חיו באמת.‬
‫השלושה האלה...‬ ‫-זה מקל מאוד על הכול.‬
‫זה עוזר.‬
‫טוב, לרוע המזל, הדמויות שלנו לא היו בחיים.‬
‫אבל זה עוזר אם הן בחיים.‬
‫כן.‬ ‫-ואפשר לדבר איתן, להיות ולהסתובב איתן.‬
‫לך הייתה דמות מפורסמת.‬ ‫-הייתה לי דמות מפורסמת.‬
‫- אני עם הופה -‬
‫היה לך חומר.‬ ‫-ראיתי המון קטעי ארכיון.‬
‫הקשבת הרבה לקול שלו?‬ ‫-כן.‬
‫כן. זה היה נהדר.‬ ‫-כן. זה עזר.‬
‫כלומר, הרעיון של התחקיר עכשיו‬
‫והשילוב של התמונות, מקורות העיון‬
‫והאדם האמיתי שאתה רואה...‬
‫בחיי, זה בהחלט משאיר רושם.‬
‫מה שנהדר בסיפור הזה, הוא שהמשולש הזה,‬ ‫שלושת האנשים האלה,‬
‫הם... זה סיפור קלאסי על נאמנות,‬
‫על אחווה ובגידה.‬
‫אבל זו בגידה מסיבה מסוימת,‬
‫ואנשים יכולים להבין את זה.‬ ‫-צורך, כן.‬
‫הרי זו מערכת יחסים מטורפת, כשחושבים עליה.‬ ‫-אני יודע.‬
‫הם ישנים בחדר עם שתי מיטות יחיד.‬ ‫-חייבים לעשות זאת, עם שומרי ראש, הרי...‬
‫הוא ישן בחדר הסמוך, אם משהו יקרה?‬ ‫במסדרון? תשים אותו שם?‬
‫לא נראה לי.‬
‫עניינה אותי הדרך בה בוב מקריין.‬
‫זה כאילו דיברתי על איך הגעתי לשם לראשונה.‬
‫זה באמת הציג מציאות.‬
‫כאילו, זה באמת קרה.‬
‫הוא שם. וזה פשוט, הקריין ממש נמצא שם.‬
‫או היה שם.‬ ‫-זה היה כמו בצבא.‬
‫מילאת פקודות, עשית את הדבר הנכון‬
‫וזכית לגמול.‬
‫אבל כמו שאמרת, שניכם גילמתם דמויות אלה,‬
‫וככל שהתקרבתם יותר,‬
‫אפילו לא עשיתם חזרות, או, מבינים? זה...‬
‫לא עשינו חזרות.‬ ‫-בעצם, משהו קורה ש...‬
‫אנחנו זוכרים, זה מבוסס על אנשים אמיתיים,‬ ‫אבל מי באמת מכיר את הסיפור?‬
‫נכון.‬ ‫-ואז מתבטאת האמת שבקשר בין השלושה.‬
‫ראסל מעניין,‬
‫מכיוון שהוא ההיפך הגמור מהדרך הרגילה...‬ ‫-בה אני משחק?‬
‫כן.‬ ‫-כן, אמרת לי,‬
‫"לא תתנהג כמו הגנגסטרים שתמיד גילמת."‬
‫הזקנים דיברו עם הזקן.‬
‫הזקן דיבר עם בנו, ג'ק, שאמר לו...‬
‫"אל תשכח למי הוא חייב, לעזאזל."‬
‫אמרתי לו, "אם לא אגלם את התפקיד הזה",‬
‫אמרתי, "אגלם את טוני פרו."‬ ‫-כן.‬
‫הוא אמר, "אני לא רוצה אותך בתפקיד הזה."‬ ‫-שמת אותו איתו.‬
‫כן, אני מבין.‬ ‫-יש את טוני, חייבים לטפל בטוני.‬
‫הסיבה שהוא בחיים היא בזכותך, באותו זמן.‬
‫מי יודע מה באמת קרה?‬
‫אנחנו לא יודעים. זו גרסה של הארועים, בעצם,‬ ‫אבל האמת נמצאת במערכות היחסים,‬
‫והאמת נמצאת במערכות היחסים בתוך העולם הזה.‬
‫רק הנשיא היה פופולרי יותר מג'ימי הופה...‬
‫נכון.‬ ‫-...באותו זמן.‬
‫כן.‬ ‫-שוכחים את זה.‬
‫ושוכחים את האיגודים, ומה נדרש מהפועלים...‬
‫- נהגי משאיות -‬
‫כדי לקבל שכר הוגן. העניין פשוט הרתיח אותו,‬ ‫בשלב מסוים, על משפחת קנדי,‬
‫ואז יש לך הסצנה בה אמרת, "הוא לא יסלח לי,‬ ‫על שנתתי כסף לניקסון!"‬
‫כן.‬
‫אלוהים. למה הכנסת את עצמך? כל צעד שתעשה,‬ ‫ייגמר באסון.‬
‫כן.‬ ‫-והדמות, באופן ששוחקה,‬
‫מגיבה, "כן, אני אהיה בסדר." אבל המבט הזה,‬
‫אתה יודע שהוא לא יהיה בסדר.‬
‫זוכר את הסצנה,‬
‫בה אני מבקש מבוב לחסל את טוני פרו?‬ ‫-קורע מצחוק.‬
‫לדעתך ראס יעשה משהו בקשר אליו?‬
‫זה מורכב.‬
‫הוא אומר, "תראה, אתה חייב להבין.‬
‫אני בניתי את זה. זה טהור.‬
‫זו הקידמה. מדובר בחזון."‬
‫אבל הוא אמר, "לא, מצטער. הוא חלק מהמאפיה."‬ ‫-הוא לא יילך על זה.‬
‫הוא לא ירשה את זה.‬ ‫"תראה, הייתי הורג אותו בעצמי,‬
‫אבל אני מוכר מדי."‬ ‫-הוא אמר, "הייתי מחסל את הבן זונה בעצמי,‬
‫אבל אני לא יכול..."‬
‫טוב, זה מטורף,‬
‫כי הם מדברים על החיים של מישהו,‬
‫ועל להרוג מישהו.‬
‫לא, במקרה כזה ובעולם כזה,‬
‫מדובר על חיסול התנגדות.‬ ‫-בדיוק.‬
‫הוא חייב ללכת.‬ ‫-הוא מפריע.‬
‫ממש מפריע.‬ ‫-כן.‬
‫זה בלתי נתפס.‬
‫כן, אבל אחרי השיחה שלך עם טוני?‬
‫סיימתי.‬ ‫-"שיחה".‬
‫אלוהים.‬
‫השיחה לא עלתה יפה.‬ ‫-נתת לזקן לריב, נכון?‬
‫כן, אני יודע. סטיבן גראהם קפץ עליו.‬ ‫-הילדים האלה קפצו עליי.‬
‫אלוהים.‬ ‫-טוני פרו שנא אותו.‬
‫אני יודע.‬
‫טוני פרו האמיתי שנא את ג'ימי הופה.‬ ‫-טוני פרו האמיתי שנא אותו. ממש שנא אותו.‬
‫והוא רצה להרוג אותך מיליון פעמים בעצמו.‬ ‫-הם התחילו יחד, אבל אז חל פיצול.‬
‫כלומר, כוח.‬ ‫-זה סבב סביב כוח.‬
‫וטוני, מה?‬
‫כוחה של המאפיה מגבה אותו.‬
‫אבל לך יש את האיגוד שיצרת.‬ ‫-נכון.‬
‫באיזו זכות הוא הגיע בכלל? כי הוא גנגסטר?‬ ‫-ג'ימי המסכן פשוט לא הבין.‬
‫אני יודע. לא הבין.‬
‫הוא ראה את הדברים בדרך מסוימת והאמין ב...‬
‫אני יודע.‬ ‫-לדעתי, הוא לא חשב שזה מה שיקרה לו, לעולם.‬
‫לא, אמרת... "הם לא יעזו."‬
‫הם לא יעזו!‬
‫אל תגיד...‬ ‫-הם לא יעזו.‬
‫ג'ימי...‬ ‫-בבקשה, פרנק, בחייך.‬
‫אל תגיד שהם לא יעזו.‬
‫ואז...‬
‫יש להם דרכים משלהם.‬ ‫-כן. אז אנשים שואלים על היעלמותו של הופה,‬
‫אני לא באמת יודע. זה תואם את הספר...‬ ‫-כן.‬
‫ואת גרסתו של צ'ארלס ברנדט, יש עוד גרסאות.‬ ‫הנקודה היא, שהוא נעלם.‬
‫בדיוק.‬
‫הסברות לפיהן הוא סיים את חייו בחבית, ‬ ‫איפשהו בחוף המזרחי, זה מגוחך.‬
‫אתם יודעים, זה סיפור מאוד פשוט.‬
‫ככה זה.‬ ‫-טוב, מה שמצחיק...‬
‫הדמות שלי, שקירבה אותו אליך וכל זה,‬
‫הוא ניסה להציל אותך כל כך הרבה פעמים,‬ ‫ופשוט לא הקשבת.‬
‫ג'ימי לא ידע כמה פעמים הוא ניסה להצילו.‬
‫הוא לא רצה את זה, הוא ידע שזה תלוי בו,‬ ‫בסופו של דבר.‬
‫אז זה היה ממש מעניין.‬ ‫-בכל הקשור אליהם, בשלב מסוים, הוא אמר,‬
‫"עשינו מה שיכולנו."‬
‫"ניסינו הכול."‬ ‫-כן.‬
‫פשוט לא הקשבת.‬ ‫-"ככה זה אצלנו. הוא צריך ללכת וזהו." ‬
‫מדהים.‬ ‫-הוא אפילו לא אמר את זה. לא אמרת,‬
‫"הוא צריך ללכת", רק הבטת...‬ ‫-לא אמרתי את זה. אף מילה. ככה זה.‬
‫ככה זה.‬ ‫-"ספר לו איך זה."‬
‫תצטרך לדבר איתו ולספר לו.‬
‫ככה זה.‬
‫מה זה?‬
‫מה גרם לך לחשוב על ה...‬
‫המחשב ועניין הגיל?‬ ‫-העניין עם המחשב? מה שקרה,‬
‫הוא שכשהיה לנו את התסריט, בשלב מסוים,‬ ‫הסצנות, הפלאשבקים,‬
‫שהיוו, עבור בוב, בערך מחצית מהסרט,‬
‫לקטעים האלה נדרשו שחקנים צעירים יותר.‬ ‫-שחקנים צעירים, כן.‬
‫שאלתי, "מה אצטרך לעשות? אצטרך ללמד... ‬ ‫להסביר להם הכול?". כאן לא צריך להסביר.‬
‫זה קשור להתנהגות. הדרך בה אתה יושב, עומד,‬ ‫איך אתה מברך מישהו לשלום,‬
‫איך אתה, אתם מבינים, מתנהל בשיחה, נניח.‬
‫אז צילמנו בטיוואן,‬
‫ופבלו הגיע אליי מחברת ILM,‬
‫והוא אמר, "אתה יודע, אני עובד על פרויקט,‬ ‫בו אפשר להצעיר אנשים בסרטים."‬
‫אמרתי, "כן, שמעתי על...‬
‫אני יודע שעושים את זה ב'מלחמת הכוכבים',‬ ‫ובסרטי אפקטים מיוחדים."‬
‫כן.‬ ‫-והוא אמר, "אתה יודע,‬
‫בסרט שלך, 'האירי', זו תהיה הפעם הראשונה‬ ‫שהדבר הזה יבוצע."‬
‫ואמרתי, "רגע.‬
‫זה רעיון טוב. אלא שיש עניין אחד."‬
‫אם אתם, או כל שחקן בסצנה בסוג כזה של סרט,‬
‫אם תדברו ביניכם עם כדורי טניס על הפנים...‬
‫מבין אותי, ג'ו?‬
‫כן.‬ ‫-כן, לדעתי זה מאבד...‬
‫זה קשה... מרגישים...‬ ‫-ואתם יודעים, ברצינות, עם...‬
‫זה קשה. שים את הדברים האלה על מישהו,‬ ‫-זה קשה.‬
‫ותגיד לו ללכת לנאום.‬ ‫-כן. ואז הראו לי את זה,‬
‫וזה יותר דומה לבובה מכנית, נניח.‬
‫יש להם ציוד מגוון. אמרתי, "העניין הוא,‬
‫הם צריכים לראות זה את זה ולהגיב זה לזה.‬ ‫תחזור בלי כדורי הטניס."‬
‫והוא חזר שוב. טוב, הוא היה שם.‬
‫כן.‬ ‫-אבל הוא חזר שוב ואמר,‬
‫"עבדתי על דרך להעלים את הסימונים."‬
‫כן.‬
‫"יידרשו שלוש עדשות על כל המצלמות."‬ ‫-זה העניין השני, כל המצלמות...‬
‫זוכר את המצלמות?‬ ‫-הם עבדו מול 9 מיליון מצלמות.‬
‫כלומר, אנחנו תמיד משתמשים בשתי מצלמות‬ ‫כשאנחנו עובדים.‬
‫עבדנו עם שתי מצלמות, תאר לך. ועוד.‬ ‫-וכל הדברים האחרים, זה מטורף.‬
‫כל זה היה חדש לי, כלומר, הוא...‬ ‫-גם לי.‬
‫הם לימדו אותי.‬ ‫-לא, אני לא מדבר על הנקודות,‬
‫אני מדבר על, אתם יודעים,‬
‫על העבודה עם שתי מצלמות ודברים כאלה,‬
‫למדתי כל כך הרבה ממך ומבוב על זה,‬
‫ואז הוא בא עם הדברים האלה והוא אמר,‬
‫"אל תסתכל למצלמה" ואמרתי, "איזו מצלמה?"‬
‫יש לך 12 מצלמות פה...‬ ‫-היו שלוש עדשות על כל מצלמה.‬
‫"איזו עדשה"? הוא אמר, "תביט לעדשה." מה...‬ ‫-ככה זה היה.‬
‫כן.‬ ‫-אני זוכר שהלכתי במסדרון באיזה רגע ואמרת,‬
‫"נראה שאתה בוהה סביב."‬
‫אמרתי, "אני לא יודע לאן להסתכל. אני הולך,‬ ‫אני לא רוצה להסתכל באף עדשה."‬
‫אז באתי וראיתי את הבעיה שלך. אתה יודע,‬ ‫לפעמים אני אומר שגם הליכה פשוטה, קשה בסרט.‬
‫כן. כלומר.‬ ‫-הרי, אתה הולך ואז אומר, "רגע,‬
‫אני הולך נכון?"‬
‫אם אתה מתקדם למצלמה ולא רוצה להביט בעדשה.‬
‫איזו עדשה? אמרתי, "טוב, בסדר."‬ ‫-זה היה משהו. נדהמתי לראות את ג'ו,‬
‫כשהייתי במתחם... לוקאס.‬ ‫-בסקייווקר?‬
‫כן, הוא סיפר לי על זה.‬ ‫-ואז, הוא הראה דברים מדהימים בסרטים חדשים,‬
‫כל מיני דברים באנימציה שהיו מדהימים.‬
‫ואז הוא אמר,‬
‫"אני רק רוצה להראות לכם מה אנחנו עושים‬ ‫ב'אירי'."‬
‫ועל המסך, זה היה...‬
‫ג'ו פשי מופיע על המסך.‬
‫וחשבתי, "זה ג'ו"?‬
‫חשבתי, "זה סרט ישן של ג'ו?"‬
‫אמרתי, "מי זה?"‬
‫אבל זה היה משהו במהות הסרט,‬
‫שגרם לזה להיראות כדבר חדש.‬
‫כן.‬ ‫-ואני תוהה איך זה...‬
‫מה ההבדל בין זה לבין איפור?‬
‫טוב, כלומר, קיבלנו מראות שונים באיפור.‬
‫כמו דסטין הופמן בסרט "איש קטן גדול". זוכר?‬
‫כן.‬ ‫-יצרנו מראה זקן לדיק סמית'.‬
‫כולם ידעו שמדובר באיפור,‬
‫אבל ידעו שזה דסטין וזוהי הדמות.‬ ‫-כן.‬
‫אז היה את ג'ון הרט ב"איש הפיל".‬
‫כן.‬ ‫-טוב.‬
‫הוא שם, איפשהו.‬
‫כן.‬ ‫-הוא עדיין משחק. הוא שם.‬
‫אז מה ההבדל, בסופו של דבר,‬
‫אם אפשר לקחת משהו ולעצב אותו...‬
‫וליצור מחדש, על פי הצורך, לא לחלוטין, ‬ ‫אבל...‬
‫להשתמש באנימציה ממוחשבת כאיפור?‬ ‫-כן.‬
‫זו הייתה נקודת המפנה.‬ ‫-כן.‬
‫זה הדבר הגדול.‬ ‫-זה שינה הכול. כן.‬
‫וגם האנשים האלה עשו את זה בדרך שאני...‬
‫כן, ריבוי המצלמות והעדשות היה מבלבל,‬
‫אבל ברגע שהתגברנו על זה,‬
‫כשהבנתי לאן צריך להסתכל...‬
‫זה ניסוי ראוי בהחלט.‬
‫אתם יודעים, כי לשם זה יילך.‬
‫אתה רוצה להיות חלק מזה, פרנק?‬ ‫-כן, אדוני.‬
‫תרצה להיות חלק מההיסטוריה הזו?‬
‫כן, ארצה.‬
‫אעשה מה שתרצה.‬
‫היה חשוב שהוא הזכיר בסצנות מגילאים צעירים,‬
‫"אתה יודע, אתה צריך להזדקף עכשיו."‬ ‫-אלוהים. כן.‬
‫כן.‬ ‫-"בחלק הזה, דבר מהר ובקול גבוה יותר.‬
‫אתה יודע, דיברת אחרת אז...‬ ‫-כן!‬
‫וכשמזדקנים, מאטים את הקצב."‬
‫אני יודע, זה מוזר.‬ ‫-וכל הדברים האלה...‬
‫כן, חבר.‬ ‫-האיש שלי. וגם הוא תמיד הציק לי בגלל משהו.‬
‫כן, הוא כזה... יום הצילום הראשון עם אל. ‬ ‫אל הגיע ומעולם לא הצטלבו דרכינו,‬
‫מעולם לא עבדנו על סרט יחד. והנה אנחנו,‬ ‫עושים סרט יחד.‬
‫ביום הצילום הראשון איתו,‬
‫הוא שיחק את הופה‬
‫וצפה במשפחת קנדי השנואה עליו זוכה בבחירות.‬ ‫"משפחת קנדי הדפוקה הזו", משהו כזה.‬
‫הוא קם מהטלוויזיה, המשפחה שלו שם.‬ ‫-ג'ימי, הילדים.‬
‫הוא וכל החרא שהוא האכיל אותי כבר.‬ ‫-ג'ימי.‬
‫אני צריך ללכת. אל תצפי שאצפה בזה.‬ ‫-אני לא מצפה, ג'ימי.‬
‫וזו הפעם הראשונה שעבדתי איתו, אז...‬
‫הוא קם וזה היה טוב, הדיאלוג היה טוב,‬
‫זה היה, "טוב, אני יוצא מהחדר. ביי."‬
‫הוא יצא החוצה ואמרתי, "טוב, נהדר,‬
‫נעשה את זה שוב." והוא עשה זאת שוב.‬
‫אז הבחנתי ברודריגו ודיוויד ווב ניגשים אליי‬ ‫והם אמרו...‬
‫"הוא אמור להיות בן 49 כאן."‬
‫אמרתי, "מה הבעיה?" והם אמרו, "הוא... תבין,‬ ‫זה איטי. הוא קם לאט."‬
‫כן.‬ ‫-אמרתי, "תגידו לו אתם."‬
‫"לא, אתה חייב לומר לו."‬
‫אמרתי, "זה היום הראשון שלי איתו,‬
‫השוט הראשון."‬ ‫-כן.‬
‫אז ניגשתי ואמרתי, "אתה יודע, אל,‬
‫הוא צריך להיות בן 49 כאן.‬
‫אז כשאתה קם...‬
‫מהכיסא, זה צריך להיות יותר..."‬
‫מבינים? אתה צריך להיכנס למטבח.‬
‫"לא תישאר בחדר הזה, כן?"‬ ‫-שיחקתי גיל 51, נכון?‬
‫כן, בטייק הבא הוא צעק, "52, 65", יודעים?‬
‫בסוף הבנו את זה.‬
‫אבל זה משחק שמצריך מודעות ליציבה שלך...‬ ‫-כן.‬
‫להיות מודע לצורך להזדקף, הכול.‬ ‫-בדיוק.‬
‫ירדתי במדרגות.‬
‫יש סצנה אחת שאני יורד במדרגות.‬
‫ירדתי שתיים או שלוש מדרגות,‬
‫ירדתי במדרגות וגארי הגיע.‬
‫"אתה צריך להיות יותר נמרץ, יותר..."‬
‫כן, אני זוכר.‬ ‫-הוא אמר, "אני אראה לך" והוא עשה את זה.‬
‫והוא צדק. הייתי צריך...‬ ‫-כן.‬
‫לדלג במורד המדרגות, אתם יודעים,‬
‫בדרך שונה מהרגיל.‬
‫אבל מה ההבדל...‬ ‫-היה הבדל.‬
‫נכון, אבל מה ההבדל בין זה, לבין לומר,‬
‫"תגלם את ריצ'רד השלישי, ותצטרך לזוז כך."‬ ‫-כן.‬
‫מבינים? זה משחק.‬ ‫-נכון.‬
‫כל הגוף שלך צריך לשחק, זה יוצא מהכלל.‬ ‫מבינים? באמת עושים את זה, או שעושים את...‬
‫"התעוררות".‬ ‫-רואה? לא אמרו לך,‬
‫כששיחקת את ריצ'רד השלישי.‬ ‫-לא. בוא נעשה את זה שוב,‬
‫אשמח לשחק את ריצ'רד שוב.‬ ‫-עשית את זה בעצמך, כן?‬
‫כשאני מנסה לחבר את כל הסרט בראש,‬
‫אני שוכח את כל מה שאתם צריכים לעבור, ‬ ‫כשחקנים. אתם יודעים,‬
‫אני שוכח את זה ואני מצפה...‬
‫"תוכל לעשות זאת שוב?" ואומרים לי, "מרטי,‬ ‫האיש הרגע..." אתם יודעים. ו...‬
‫אבל בסרט הזה,‬
‫באמת לקחנו את זה בחשבון,‬
‫בייחוד את זמני הצילום ו...‬ ‫-כן.‬
‫איך השתמשנו...‬ ‫-תזכרו, היו... אכלנו בהליכה, בדרך כלל.‬
‫כן.‬ ‫-כדי למקד את כל האנרגיה שלנו בזמן מסוים,‬
‫במהלך היום.‬
‫הם יכולים לתקן את זה? נניח,‬
‫קצת זייפנו ונראינו בגיל 65 ולא 50.‬ ‫-כן.‬
‫אבל אי אפשר לתקן את המשחק שלך.‬ ‫-כן.‬
‫לא, זה...‬
‫אי אפשר לתקן את זה. מצטער.‬
‫כולנו תקווה, אתה יודע.‬ ‫-אני יודע.‬
‫כלומר, נוכל לתקן קצת מאחור.‬ ‫-אני איש זקן, עזוב אותי.‬
‫וזה צריך להיות עדין.‬ ‫-לא חשבתי שאצטרך לעבור את זה שוב, כן?‬
‫התכוונו לעשות את זה הכי טוב שנוכל.‬ ‫-כן.‬
‫ראשון במעלה.‬
‫כן.‬ ‫-זו הייתה הכוונה.‬
‫כאילו, לא שמים לב לזה.‬
‫זה מה שמוזר, זה פשוט קורה.‬ ‫-זה העניין.‬
‫כמו שקרה עם ג'ו, כשראיתי אותו,‬
‫לא הבחנתי בזה. אמרתי, "זה ג'ו."‬ ‫-כן.‬
‫מבינים, חשבתי, יש להם סרטים ישנים שלו?‬
‫לא יודע, יהיה מעניין לראות‬ ‫את הגרסאות זו לצד זו.‬
‫כן.‬
‫למי עוד עושים את התהליך הזה בזמן העריכה?‬ ‫לעוד אנשים בסצנות שלנו, או...‬
‫לא, מדובר על שלושתכם.‬
‫רק אנחנו.‬ ‫-כן.‬
‫היו אנשים נוספים,‬
‫ולהם נוצר אותו אפקט עם איפור, במובן מסוים.‬ ‫-כן.‬
‫אם רואים את הדמויות ב-1983,‬
‫יש איתם צוות מסוים.‬ ‫-כן.‬
‫ואולי מישהו חסר, יש מישהו שתפס את מקומו.‬
‫יש לו... יש לך את אשתך, ג'ו,‬
‫היא איתך.‬ ‫-הוא מדקדק בפרטים האלה,‬
‫כי אני זוכר כשעשינו את "השור הזועם".‬ ‫-כן.‬
‫בזירה,‬
‫הוא הפסיק לצלם, קרא לכולם ואמר,‬
‫"יש מישהו בשורה שם,‬
‫שעונד שעון שלא מתאים לתקופה."‬
‫לא, אבל זה היה מאוד ברור.‬ ‫-כן.‬
‫זה היה מאוד ברור. טוב...‬ ‫-למי?‬
‫ידעתי שהשעונים לא היו דיגטליים ואי אפשר...‬ ‫-זה ממש מצחיק.‬
‫אתם מבינים...‬ ‫-זה מה שאמרתי, גם כאן.‬
‫אני בטוח,‬
‫אפילו כשהשתנינו עם הגיל,‬
‫והאנשים מסביבנו, מה שלא עשו, הוא שלט בזה.‬
‫חוץ מהכוח של הסרט, או מהדרך בה הסרט עשוי,‬
‫האומנות הזו,‬
‫וגם הטכניקה,‬
‫זה ישפיע על קריירות...‬ ‫-טוב, אני חושב...‬
‫ועל שחקנים ושחקניות אחרים.‬ ‫-בהחלט.‬
‫נוכל לשחק עוד 30 שנה עכשיו.‬
‫מצטער על זה, ג'ו.‬
‫לא נראה לי, בוב.‬
‫באמת לא נראה לי.‬ ‫-אבל זה נכון.‬
‫פרנק, אל תחשוב על זה אפילו.‬
‫אני לא סותם את הפה...‬ ‫-אני יודע.‬
‫...בשביל אף אחד.‬
‫אני ואתה יודעים את זה. הם לא יודעים את זה.‬ ‫-טוב...‬
‫זה מי ומה שאני וזה מה שאעשה.‬
‫רק אומר, בכל מקרה, שככל שאני מתבגר,‬
‫אני מעריך יותר את היושבים בשולחן הזה.‬
‫כן, זה...‬
‫כלומר, אותך. אני מעריך את מה שאתה עושה.‬
‫החבר'ה האלה הרימו אותי מהקרשים, בעצם.‬
‫כן.‬ ‫-החזירו אותי.‬
‫אני מעריך הכול הרבה יותר.‬
‫אני גם מסתכל על הדברים באופן שונה.‬
‫זו עוד סיבה להמשיך לעבוד. תבינו,‬
‫בדרכים רבות...‬ ‫-זה מה שקרה כאן מרגע שסיכמנו,‬
‫וראיתי את התגובה שלו כשהצגת לי את הסיפור.‬
‫זה היה ממש חזק ומרגש.‬
‫אמרתי, "לשם נתחבר".‬
‫צריך... זה אמיתי, אפשר להיכנס לזה‬
‫ונוכל לעשות משהו.‬
‫ולאן לעזאזל זה יוביל אותנו?‬
‫אמרתי, "אני לא בטוח, אבל אני חושב ש..."‬
‫אני... זה עניין של גיל. אני לא יודע.‬
‫אולי אנשים לא יסכימו כשיצפו בסרט,‬
‫אבל... הדברים נראים אחרת.‬
‫לדעתך השתפרת בעבודה שלך במהלך השנים, מרטי?‬
‫אני...‬ ‫-לא התכוונתי שהשתפרת...‬
‫כן, לא, הבנתי אותך.‬ ‫-זה עניין של...‬
‫לדעתי מה שקרה הוא שהתחלתי להבין,‬
‫שעשיתי הרבה דברים במהלך השנים‬
‫והייתה לי אנרגיה ודרך חשיבה מסוימות,‬
‫ביחס לעריכה ולעיצוב,‬
‫עריכת סצנות וכל שאר הדברים במכלול.‬
‫ב"שור הזועם" זה ניכר,‬
‫סצנות הדיאלוג הן סטטיות‬
‫ובסצנות הפעולה, המצלמות משתוללות.‬
‫זה מה שעשיתי, בערך.‬
‫זה נראה כאילו הכול היה בסגנון תיעודי,‬
‫ואני אוהב את הסגנון הזה שלך.‬
‫כן.‬ ‫-אבל חוץ מזה,‬
‫זו ההרגשה שנותרת במהלך הסרט.‬
‫נוצרת תחושה. עשית את זה ב"רחובות זועמים".‬
‫כן.‬
‫ראיתי את כל הסרט אחרי כמה שנים ואמרתי,‬
‫"זו התחושה של השכונה, הדמויות, הכול,‬
‫שהוא עושה נהדר.‬
‫הוא עשה את זה בכל סרט שלו, לעזאזל.‬
‫אז הוא יודע מה הוא עושה."‬
‫לכן אמרתי לך, "אתה מרגיש שהשתפרת?"‬
‫לא, לדעתי זה מזוקק עכשיו.‬ ‫-כי אתה לא מפקפק בעצמך.‬
‫זה מדיום-שוט, קלוז-אפ. זהו.‬ ‫-זה מדהים בעיניי.‬
‫כלומר, העניין הוא שמגיעים ל...‬
‫זה מצחיק,‬
‫כשאתה מתלבט בנושא הנרטיב בסרט,‬
‫אני מוצא שאני לא ממש בטוח.‬
‫אני מוצא שלומדים הכול שוב בכל סרט.‬
‫כמעט בכל סצנה, לומדים שוב. זהו, מבינים?‬
‫ברור לך שאתה יוצא לקרב ועליך להבין בזה,‬ ‫ואתה נלחם בעצמך, אז...‬
‫יש לך יותר ביטחון.‬
‫יש יותר ביטחון.‬ ‫-כן.‬
‫...שתדע מה לעשות.‬ ‫-לדעתי אני נעשה יותר...‬
‫נניח, ב"הוגו" ממש התפוצצנו, עם תלת-ממד‬ ‫והכול.‬
‫מאוד נהנינו.‬
‫בנקודה הזו, חשוב לי הבסיס, לדעתי.‬
‫הבסיס הוא בדמויות, ביצירה ובעולם הזה.‬ ‫-כן, גם לדעתי.‬
‫לא משנה אם יושבים כאן או במכונית.‬
‫החבר'ה האלה יכלו לעשות את זה בכל מקום.‬
‫כן.‬ ‫-הם אנונימיים,‬
‫אבל הם הכוח המניע. זה כמו כוח טרגי.‬
‫אתם יודעים, זה מאוד...‬
‫הייתי צריך למצוא דרך שלא להפריע לזה.‬
‫כן.‬ ‫-אולי אנשים יחלקו עליי אחרי צפייה בסרט,‬
‫אבל זה מה שעשיתי. בסופו של דבר,‬
‫כל סרט שתיצור, הוא חוויה לימודית שוב.‬
‫תרגום כתוביות: גיא ברדך‬